Åh, giv mig ildens muse-
- der bestiger det lyseste af digtets himmelhvælving.
Et kongerige for en scene!
Prinser til at spille-
- og konger til at se det stolte drama.
Så ville helten Harry som Mars stå frem-
- og i hans hæle ville sult, sværd og ild tigge om arbejde.
Forlad dog, ædle herrer, den matte hverdagsånd-
- der har vovet på disse ringe bræd- der at stille et sådant storværk.
Rummer denne lade det vide, franske rige?
Kan man fylde i dette O af træ de hjelme blot-
- der skræmte luftrummet ved Agincourt?
Lad vi nuller mod den store sum nu mægtigt virke på Deres fantasi.
Nu Deres tanke smykke vore konger, føre dem hid og did-
- og fængsle hændelserne fra mange år i et timeglas.
For at jeg må stå Dem bi, lad da mig blive omkvæd til historien.
Jeg beder Dem som prolog: Se ej på fejl.
Hør venligt og bedøm mildt-
- vort skuespil!
Hør her, mylord.
Netop det samme lovforslag stilles nu som før, i salig kongens 11. år.
Men hvordan skal vi hindre det nu?
Bliver loven vedtaget, mister vi den bedste halvdel af vort gods.
- Hvordan skal vi hindre dette? - Kongen er fuld af nåde.
Og trofast mod den hellige kirke.
Hans ungdoms fremfart lovede ej det, da hans lyst var på forfængelighed.
Hans tid bortødet på fester ej mærktes mindste spor af flid.
Hvordan mildner vi lovforslaget? Er hans majestæt for eller imod?
Han virker ubestemt. Og dog hælder han vist lidt mod os.
Jeg har givet kongen et tilbud, hvad Frankrig angår.
Hvor er hans værdighed lord Canterbury?
Må Herren og Hans engle våge over Jeres hellige kongetrone...
...og måtte I længe pryde den. - Vi takker Jer.
Min lærde herre, fortæl Os, med støtte af retfærd og samvittighed-
- om efter salisk lov i Frankrig Vi hindres i Vort krav.
Vogt Jer for, hvordan I forpligter Os-
- og hvordan I vækker krigens sværd af dets søvn.
Ved himlens Gud, Vi advarer Jer.
Thi aldrig har to lige riger kæmpet uden stor blodsudgydelse.
Hør her, min værdige konge.
Intet står i vejen for Jeres krav om den franske krone-
- om ej hvad man fra Pharamond citerer:
In terram Salicam mulieres ne succedant.
"Ej salisk land må gå i arv til kvinde."
Salisk land. Det tolker franskmænd med urette som Frankrig.
Dog bevidner deres egne lærde-
- at Saleland i Tyskland ligger imellem Sales flod og Elbes flod.
Heraf er det klart, at salisk lov ej stiftedes for det franske rige-
- og fransk var Saleland ej før 421 år-
- efter Pharamonds død, den konge, der hævdes at have stiftet loven.
Kong Pippin, der afsatte Childerik, førende sin herkomst til Blitilda-
- datter af kong Klotar, hævdede at have ret til den franske krone.
Hugo Capet, der tog kronen fra Karl af Lothringen-
- den sidste mand af Karl den Stores ægte hus og stamme-
- bar ej med fred i sindet den franske krone-
- før det kom frem, at hans farmor nedstammede fra fru Ermengard-
- datter af Karl af Lothringen.
Så blev Karl den Stores slægt forenet med den franske krone.
Altså er det lige så klart som sommersolen-
- at alt har alene grund på kvindelinien.
Sådan gør den dag i dag Frankrigs monarker-
- skønt de påberåber salisk lov at udelukke Jer fra Jeres krav.
Kan jeg med rette og god samvittighed-
- fuldføre dette krav?
Strenge konge, må denne synd falde på mit hoved.
Hold på Jeres ret, lad blodige flag vaje i vinden.
Jeres kongebrødre forventer-
- at I skal vise Jer som alle tidligere løver af Jeres æt.
Ingen engelsk konge har ejet et folk, der er mere tro-
- og hvis hjerter ligger på den franske jord.
Lad deres kroppe følge efter og vind Jeres ret med blod og sværd.
Som hjælp vil vi skaffe en så betydelig sum-
- som præsteskabet aldrig på én gang har skænket nogen af Jeres forfædre.
Kald sendebudet fra Dauphin ind.
Nu har Vi truffet Vor beslutning-
- og med Guds hjælp og Jeres, min styrkes ridderlige herrer-
- bliver Frankrig Vort, så det skal tugtes...
...ellers slås i stykker.
Nu er Vi rede til at høre Dauphins, vor frændes, velbehag.
Nys sendte I bud til Frankrig og stillede krav om hertugdømmer.
Som svar genmæler min herre nu: "I lugter endnu af Jeres ungdom."
Han sender derfor en skat i denne kiste-
- på den betingelse, at I aldrig nævner hertugdømmerne igen.
Sådan taler Dauphin.
Hvilken skat, onkel?
Tennisbolde, herre.
Det glæder Os, at det behager Dauphin at spøge.
Tak for hans gave og for Jeres ulejlighed.
Når Vi har fundet ketsjere til dem-
- vil Vi, med Guds hjælp, spille på den franske bane-
- og slå hans faders krone til skamme. Vi forstår hans mening.
Han bebrejder Os Vore vilde dage men ved ej, hvordan Vi brugte dem.
Meddel prinsen, at Vi kender Vor rang, at Vi forstår at være konge-
- og hejser Vor storheds segl, når Vi står på den franske trone!
Meddel nu prinsen, at hans hån har forvandlet boldene til kugler.
Tungt skal hans sjæl blive ramt af den hævn, der flyver med dem.
Thi denne hån skal fra mange enker borthåne deres mænd-
- og håne sønner fra deres mødre, håne borge ned.
Mangen en søn, endnu ej avlet og født, vil forbande Dauphins hån.
Gå nu Jeres vej i fred og meddel Dauphin:
"Det lugter skammeligt hån af dette mere-
- når tusinder græder, og når ingen ler."
Giv dem sikkert lejde.
Far vel.
Hvilken lystig besked.
Vi håber, at den, der sendte den, vil rødme.
Derfor, mylords, spild ingen lykkelig time-
- for blot én tanke har vi nu, og det er Frankrig-
- udover den Gud, der går frem for alt.
Må hver og en betænke tidens krav, så Vor herlige bedrift bliver til.
Nu er al Englands ungdom fyr og flamme-
- og silkebløde forfængeligheder lagt på hylden.
I luften er der nu forventninger-
- og sværd gemmer, fra fæstet og helt ud på spidsen-
- på kejser- og kongekroner udlovet til Harry og hans kæmpere.
- Vel mødt, korporal Nym. - God morgen, løjtnant Bardolf.
Er du og fenrik Pistol blevet gode venner?
Det tager jeg mig ikke af.
Jeg siger ikke meget, men når det passer mig-
- så må jeg hånle, men det må gå, som det kan.
Jeg bekoster din morgenmad, så vi går som brødre til Frankrig.
- Sådan bliver det, ikke sandt? - Jeg gør det, jeg skal.
Det er sikkert nu, at han er gift med Nelly Rapp-
- og hun handlede uret mod dig, du var trolovet med hende.
- Hvordan står det til, traktør? - Køter!
Vover du at kalde mig traktør? Jeg afskyr en sådan titel.
- Min Nelly holder ikke værthus mere. - I hvert fald ikke meget længere.
Vi kan ikke holde hus for fjorten frøkener, der lever af nålestik-
- uden at man straks skal tro, at vi holder jomfruhus.
Føj for dig! Din islandske køter!
Kære korporal Nym, vis dig som en mand og stik dit sværd i skeden.
Pistol, jeg prikker dig i tarmene, og det er det komiske i sagen.
Feje skryder!
Den, der hugger først, kører jeg tværs igennem kroppen.
En ed af vældig magt og raseri skal bremses.
Pistol, De må komme til min herre. Han er meget syg.
Kære Bardolf, stik din næste mellem hans sengetøj og varm hans seng.
Væk med dig, din kanalje!
Han er alvorligt syg.
Minsandten... Kongen har knust hans hjerte.
Kære mand, kom straks hjem.
Lad mig gøre jer til venner igen. Vi skal til Frankrig sammen.
Hvorfor bære knive for at skære halsen over på hinanden?
Vil du så betale de 8 shilling, jeg vandt ved væddemålet?
En ussel slave betaler.
Den, der giver det første stød, ham støder jeg ned.
Så sandt I er af kvinder født, så kom straks til sir John.
Han ryster sådan af hverdagsfeber, at det er hjerteskærende at se på.
Jeg beder jer, kom til ham.
Stakkels sir John.
En god mand, om nogen.
Livligt blik, indtagende øjne og en højst ædel holdning.
Men skrumper jeg ikke ind?
Skindet hænger jo på mig som natskjorten på en kælling.
Selskab, dårligt selskab er blevet min ruin.
Jeg var så dydig, som en adelsmand skal være.
Ganske dydig var jeg, svor sjældent-
- raflede aldrig mere end syv gange om ugen-
- gik aldrig på jomfruhus mere end en gang i kvartalet...
Pr. kvarter, ville jeg sige.
Betalte de penge, jeg havde lånt, tre eller fire gange-
- levede godt og indenfor tilbørlige grænser.
De er jo så fed, sir John, at De må være udenfor alle grænser!
Forbedrer du din fysionomi, så forbedrer jeg mit liv.
Er sekt med sukker en synd, så Gud nåde alle syndere.
Er det at være gammel en synd-
- og er man værd at hade, fordi man er fed?
Nej, min nådigste herre, når I bliver konge-
- så forvis Pistol, forvis Bardolf, forvis Nim-
- men den søde Jack Falstaff, den tapre Jack Falstaff-
- så meget mere den tapre, som han er den gamle Jack Falstaff-
- forvis ikke ham af Jeres selskab.
At forvise tykke Jack er af forvise hele verden.
Det gør jeg, det vil jeg.
Men vi har hørt klokkerne ved midnatstid, master Harry.
Ja, vist har vi så.
Jeg kender Jer ej, gamle mand
Kongen har udgydt sit dårlige humør på ham.
Nym, du har talt sandt.
Hans hjerte er bristet.
Kongen er en god mand-
- men man må tage ting, som de er. Han har sine dårlige dage.
Kom, lad os kondolere ridder John og som lam-
- leve med hinanden.
Franskmændene, advarede af sikker viden om disse rustninger-
- skælver af angst og søger med bleg politik at aflede Englands planer.
England, bygget af indre storhed, en lille krop med et stort hjerte-
- hvad mægtede ej du, da æren bød alle dine sønner at være ægte?
Men i dig fandt Frankrig din fejl: Et næsten tomt hjerte-
- som det fylder med falske kroner og tre banditter:
Richard, jarl af Cambridge, Henry, lord Scroop of Masham-
- og sir Thomas Grey fra Northumber- land har for det franske guld-
- forsvoret sig med skræmte Frankrig.
For deres hånd skal denne konge dø, før han går om bord.
Sviget holder ord. Kongen er rejst fra London-
- og scenen er flyttet, mine gode folk, til Southampton.
Hans nåde stoler alt for meget på disse forrædere.
- De bliver snart sat fast. - Så smidigt de fører sig frem...
...som var troskab i deres hjerter, kronet af undersåtlig loyalitet.
Kongen kender allerede til meget, som de end ikke har drømt om.
At den, der var hans sengekammerat og med kongelig gunst var overøst-
- for udenlandsk guld ville sælge sin konges liv til forræderi.
Nu er vinden gunstig: Vi går om bord.
Mylord af Cambridge, lord af Masham og I... Sig Os Jeres tanker.
Tror I ikke, at den magt, vi fører med, bryder gennem den franske hær?
- Hvis hver mand gør sit bedste. - Det tvivler Vi ej på.
Aldrig var en kong frygtet mere og elsket mere end Jeres majestæt.
Så har vi grund til taknemlighed.
Slip den mand, der i går blev sat fast for hån mod Vor person-
- thi vi mener, at for meget vin havde gjort ham hidsig.
- Han får nåde. - I er tilgivende, men for sikker.
Straf ham, herre, thi eksemplet kan friste flere.
- Lad Os dog være nådige. - Ja, samtidig med, at I straffer.
Det er nåde at skænke ham livet, når han for alvor er tugtet.
Jeres alt for store omsorg for mig gør det sværere for den stakkel.
Må man ikke lukke øjnene for små fejl, hvor skarpt skal man da se-
- når højforræderi, godt tygget, slugt og fortæret, står foran Os?
Vi slipper denne mand fri, skønt Cambridge, Scroop og Grey-
- i al deres megen omsorg for Vor person kræver straf.
Nu til den franske sag.
- Hvor er de, der fik fuldmagt? - Her, jeg er en af dem, min konge.
- Og jeg, Jeres majestæt. - Jeres fuldmagt, Richard Cambridge.
Her er Jeres, lord Scroop af Masham og Thomas Grey af Northumberland.
Læs og se, at jeg forstår Jeres værdi.
Mylord Westmoreland, vi går om bord i nat.
Hvad står der i disse papirer, der gør Jer så blege?
Jeg bekender min forbrydelse og underkaster mig Jeres højheds nåde.
Den nåde, der nys var levende i Os, har I selv myrdet med Jeres råd.
Vov ej at tale om nåde her!
Nu rammes I af Jeres egne grunde som en hund mod dens egen herre.
Se her, I prinser og ædle folk, Vort Englands udyr.
Hvad skal jeg sige til Jer, lord Scroop-
- I grumme, vilde og utaknemmelige skabning?
Til rådslagninger bar I nøglen, I kendte selve bunden i Vor sjæl.
I kunne have møntet mig til guld, hvis I søgte egen vinding.
Har udenlandsk sold formået at få blot en gnist af ondt ud af Jer?
Utroligt er det... skønt faktum står her så klart som sort på hvidt.
Så ren og skær virkede I. Nu har I efterladt Jer en plet-
- der kunne have mærket den ædleste blandt mænd med mistro.
Vi vil grædes over Jer, thi denne forbrydelse af Jer-
- synes Os at være det andet syndefald.
Jeg arresterer Jer for højforræderi, Richard, jarl af Cambridge.
Jeg arresterer Jer for højforræderi, Thomas Grey af Northumberland.
Jeg arresterer Jer for højforræderi, Henry, lord Scroop af Masham.
Hør nu Jeres dom. I har imod Vor kongelige person lavet et komplot.
I har forbundet Jer med fjenden og modtaget penge på Vor død.
I ville sælge Jeres konge til mord, hans efterkommere til trældom-
- hans folk til hån og under- trykkelse og riget til elendighed!
Gå nu, I arme syndere, i døden.
Må Herren i sin miskundhed give Jer styrke til at smage den-
- og give Jer ærlig anger for alle Jeres alvorlige forbrydelser.
Før dem bort!
Til Frankrig. Vort forehavende bliver så lærerigt for Jer som Os-
- da Gud i Sin nåde bragte frem den svig, der lurede på Vor vej.
Nu står vi til søs. Løft fanen højt.
Ej blot på engelsk jord men også på fransk vil Vi være konge.
Jeg beder dig, min søde lille mand, lad mig følge med til Staines.
Nej, mit tapre hjerte jamrer sig.
Bardolf, vær kæk! - Nym, åbn de skrydende årer!
Rejs modets bryst. Falstaff er død, vi må jamre os over ham.
Ak, var jeg bare hos ham, i himmelen eller i helvede.
Nej, i helvede er han ikke.
Han er i Arturs skød, hvis noget menneske ellers har været der.
Fik han ikke et smukt endeligt og gik bort som et nydøbt barn?
Han gik bort præcis mellem 12 og 1-
- lige mellem ebbe og flod.
For da jeg så ham fumle med sengetøjet-
- og plukke halmstrå og småle mod sine fingerspidser-
- da vidste jeg, at det kun kunne gå én vej.
For hans næse var så spids som en pen-
- og han talte om grønne enge.
"Hvordan står det til, sir John?" spurgte jeg. "Vær ved godt mod."
Og så råbte han: "Gud, Gud-
- Gud!" Tre eller fire gange.
Jeg sagde, at han ikke skulle plage sig med sådanne tanker endnu.
Han bad mig lægge mere tøj over hans fødder.
Jeg stak hånden ind i sengen og mærkede på dem-
- og de var så kolde som sten.
Så mærkede jeg på hans knæ-
- og derefter længere og længere op-
- og alt var koldt som sten.
- Han råbte vist på sekt. - Ja, det gjorde han.
- Og på kvindfolk. - Nej, det gjorde han ikke.
Jo, og sagde, at de var rosenrøde djævler i kødet.
Roser kunne han ikke udstå, den farve brød han sig ikke om.
Han sagde, at fanden ville tage ham pga. kvindfolk.
Ja, på sin vis omgikkes han også kvindfolk-
- men så var han romantisk og talte om den babylonske skøge.
Han så en loppe på Bardolfs næse-
- og sagde, at det var en sort sjæl, der blev stegt i helvedes ild.
Nå, nu er det brænde brugt, det eneste jeg fik i hans tjeneste.
Skal vi tage af sted? Kongen har sikkert forladt Southampton.
Far vel, kromutter.
Jeg kan ikke kysse dig, det er det komiske i sagen, men...
Far vel.
Pas godt på dit hushold-
- og hold tæt.
Det er en ordre.
Far vel.
Følg med, følg med! Thi hvem er den, hvis kind har fået et fnug-
- der ej til Frankrig vil følge denne blomst af al ridderlighed?
Så rykker hele Englands krigsmagt mod Os-
- og mere end vanlig omsorg kræves for at give royalt svar på angreb.
Nu kræves det, at hertugerne af Berry, af Bretagne-
- af Brabant og af Orleans skyndsomst muligt rykker ud...
...og I, prins Dauphin. - Min høje fader.
Ret er, at vi væbner Os, freden må ikke dulme et rige sådan-
- at rustning ikke kunne besørges, som var der tale om krig.
Og derfor må vi alle drage ud for at syne alle rigets svage punkter.
Og lad os gøre det uden skræk-
- som hørte vi, at England blot beredte sig til morris-dans.
Så vildført er det nu af lunefuld ungdom, at ingen frygter det.
Ti, prins Dauphin! Af denne konge tager I meget fejl.
Spørg blot ambassadørerne, med hvilken højhed han hørte deres bud-
- hvor vel med ædelt råd han er forsynet, hvor rolig i svar-
- og dog hvor forfærdelig i beslutsomhed og fasthed.
Sådan er det ikke, rigsmarskal, men det skader ikke at tro det.
Ved forsvar gør man bedst i at anse sin uven mægtigere, end han synes.
Vi anser kong Harry mægtig.
Så rust Jer mægtigt, prinser, til at møde ham!
Han er født af samme morderæt, som er frosset på Vor jord.
Det vidner Vor minderige skam, Vor grumme ufærd, om: Slaget ved Crécy-
- da Vore prinser blev taget til fange af det sorte navn:
Edward af Wales, Den Sorte Prins.
Han er en kvist af dette sejrstræ-
- og lad Os frygte den store skæbne, som han blev født til.
Sendebude fra Harry, konge af England, anmoder om foretræde.
Før dem hid.
Som I ser, jages her hidsigt, mine venner.
Min konge, hold englænderne kort, vis dem, hvilket monarki I styrer.
Selvkærlighed er ej så ussel en synd som selvforagt.
- Fra Vor broder England? - Ja, som hilser Jeres majestæt.
Han stiller krav i Guds navn om, at I afklæder Jer en lånt højhed-
- der af himlens gunst og folkeret tilhører ham og hans arvinger-
- nemlig kronen.
Han beder Jer se på dette stamtræ.
Finder I, at han direkte nedstammer fra Edward III-
- byder han Jer at afstå Jeres rige og Jeres trone-
- uretmæssigt holdt fra ham, deres ejer fra fødslen.
Og hvad bliver følgerne ellers?
Blodig vold. Gemmer I også kronen i Jeres hjerte-
- vil han lede efter den der. Han kommer med et umådeligt stormvejr-
- med jordskælv som en Zeus. Hjælper anmodning ikke, så hjælper tvang.
Det er hans krav, hans trussel og min besked.
Er Dauphin ej til stede her? Jeg har en hilsen til ham.
Hvad Dauphin angår, så står han her.
- Hvad sender England ham? - Hån og trods.
Misagtelse og foragt.
Alt, hvad der ikke passer den høje afsender: Sådan værdsætter han Jer.
Hør min konges ord.
Skønt min fader svarer venligt, ønsker jeg kun fejde med England.
Og passende hans ungdom og hans nykker-
- gav jeg ham pariserboldene!
Derfor skal Pariser-Louvren ryste.
Stol på, at I vil finde forskel, som vi med undren har fundet-
- imellem hvad hans ungdom lovede, og hvad han holder nu.
I morgen får I til fulde at vide, hvad Vi tænker.
Så flyver kvikt på fantasiens vinge vor scene med tankens fart!
Friske tanker. Se en belejring.
Se kanonerne på deres vogne med dødsfråde gabe mod Harfleur.
Fra Frankrig kommer budet tilbage til Harry: Den franske konge-
- vil give ham sin datter Katarina og i medgift nogle hertugdømmer.
Kanonéren rører sin djævelske kanon, og alt foran ham brager straks!
Stormangreb endnu engang; eller må vore lig dække muren!
I fredstid pryder intet en mand som beskeden ydmyghed og fromhed-
- men blæser krigens storm i ørerne, vær da lig en tiger!
Spænd senerne, opildn blodet, forklæd naturen med bistert raseri.
Skænk Jeres øje et frygteligt blik, lad det spejde som en malmkanon.
Lad øjenbrynet skrækfuldt skygge som klippehvælv over rystet grund-
- skyllet af oceanets brændinger. Skær tænder, udspil næseborene-
- hold vejret, spænd Jeres livskraft så højt, som den spændes kan.
Op, Englands ædle mænd!
Vanær ikke Jeres mødre; vis, at den, I kaldte far, har avlet Jer.
Og I, gode bønder, vis, at der er saft og kraft i Jer.
Lad os sværge, at I har fortjent at blive født; Vi tvivler ej-
- thi ingen blandt Jer er så ussel, at han ej har ædel glans i øjet.
Jagthunde lig står I i kobbel og strider for at blive sluppet.
Jagten går; følg nu Jeres mod; til stormangreb og råb alle:
"Gud for kong Harry, England og Sankt George!"
Til brechen, I køtere!
Fremad, feje kryb!
Kaptajn Fluellen, kom til minerne. Hertugen af Gloucester søger Jer.
Det er ikke nemt at komme dertil.
Minerne går ikke på akkord med taktikken.
Jeg tror, han sprænger os i luften, hvis styringen ikke forbedres.
Hertugen af Gloucester lader sig styre af en irer.
Kaptajn Macmorris eller hvad? Han er den største idiot i verden.
Han har ikke mere styr på krigstaktikken end en hundehvalp.
- Der kommer han og kaptajn Jamy. - Kaptajn Jamy er en fin herre.
- Jeg siger goddag, kaptajn Fluellen. - Gud velsigne Jer, kaptajn Jamy.
Har I forladt minerne?
Arbejdet er opgivet og trompeterne blæser retræte. Det er dårligt.
Kaptajn Macmorris, vil I værdige mig med disputatser om krigen-
- for at bestyrke min mening om den militære taktik?
Der er ikke tid til disputatser. Byen belejres, trompeterne kalder.
Vi taler og gør ingenting.
Før disse øjne tager sig en lur, vil jeg gøre god tjeneste, eller dø.
Jeg tror nemlig, med al respekt, at der ikke er mange af Jeres nation.
Hvad er min nation? Den, der taler om min nation, er skurk, bastard.
Tager I sagen anderledes, end den er ment, kaptajn Macmorris-
- så modtager I mig ikke med den høflighed, I bør møde mig med.
- Jeg er en lige så god mand som I. - Det ved jeg ikke, om I er.
Så sandt Kristus hjælpe mig, skærer jeg hovedet af Jer!
Hvad har byens kommandant besluttet?
For sidste gang må I tale, så anråb derfor Vor bedste nåde.
Ellers, som folk, stolte af at til- intetgøres, tir Os til det værste.
Om endnu engang Vort batteri får lov at spille-
- slipper Vi ej Harfleur, før det ligger begravet i aske.
I mænd her i Harfleur, skån Jeres by og Jeres folk-
- thi endnu har Vi soldaterne i Vor vold. Endnu glider nådens vind-
- og splitter besmittede skyer af mord, vold og plyndring.
Ellers skal I om et øjeblik se, hvordan en blind og blodig soldat-
- med grove hænder besudler lokkerne på Jeres døtre, der kvæles i skrig-
- trækker Jeres fædre i skægget og knuser deres hoveder mod muren.
Hvordan jeres børn spiddes-
- hvordan mødre løber med fortviv- lelsens skrig mod de fjerne skyer!
Vil I give op og undgå dette?
Eller forsvare Jer og blive tilintetgjort?
Dauphin, til hvem vi har sendt bud-
- har svaret, at hans tropper ej formår at rejse så svær en blokade.
Store konge, træd gennem vore porte.
Gør med os, som I behager.
Vi har ej styrke til at forsvare os længere.
Ryk I ind i Harfleur; befæst den stærkt mod franskmændene-
- og vis alle nåde.
For Vor del, thi vinteren nærmer sig, og sygdom vokser i hæren-
- vender Vi tilbage til Calais.
I nat som gæst i Harfleur vil I se mig.
I morgen straks på march vil Vi begive Os.
Du har været i England, og du taler sproget vel.
En smule, madame.
Jeg beder dig, undervis mig. Jeg må lære at tale det.
- Hvordan siger man "hånd"? - Den kaldes "de hand".
De hand... Og "fingre"?
"Fingre"? Det har jeg glemt, men jeg husker det nok snart.
Jeg tror, de kaldes "de fingres".
Hånd: De hand. Fingre: De fingres.
Jeg tror, jeg er en god elev. Jeg har allerede lært to ord.
- Hvordan siger man "negle"? - Dem kalder vi "de nailes".
De nailes... Sig, om jeg taler godt.
De hand, de fingres, de nailes.
Det var godt sagt, madame. Jeres engelsk er flot.
- Og hvordan siger man "arm"? - "D'arm", madame.
- Og "albue"? - "D'elbow".
Nu gentager jeg alle de ord, du har lært mig indtil nu.
Det er for svært, madame.
Hør her: De hand, de fingres, de nailes, d'arm, de bilbow.
- "D'elbow", madame. - Jøsses, det glemte jeg.
- Hvordan siger man "hals"? - "De nick", madame.
- Og "hage"? - "De chin."
De chin. Hals: De nick. Hage: De chin.
I udtaler ordene som en rigtig englænder.
- Jeg skal nok lære det. - Har I ikke allerede glemt dem?
Jeg skal straks sige dem: De hand.
- De fingres, de mailes... - De nailes, madame.
- De nailes, d'arm, de bolbow. - D'elbow.
D'elbow, de nick, de chin.
Hvordan siger man "fod" og "kjole"?
"Le foot", madame, og "le cown".
Le foot og le cown?
Det er meget uartige ord.
Fordærvelige og utugtige. Dem kan en dame ikke udtale.
Jeg vil ikke sige disse ord foran Frankrigs herremænd.
Ikke desto mindre gentager jeg min lektion endnu en gang.
Man ved, at han har passeret floden Somme.
Slipper vi ham uanfægtet frem, må vi ej længere bo i Frankrig.
Normanner. Normanniske bastarder!
Hvor fik de styrken fra? Er deres luft ej fugtig og søvndyssende?
Alle franske damer, de håner og siger rent ud-
- at al vor styrke er udtømt.
Englands ungdom vil de skænke deres hede kroppe-
- for at fylde Frankrig med krigeriske bastarder endnu en gang!
Hvor er herolden Montjoye?
Send ham for at hilse England med Vor skarpe trods.
Op, prinser! Med mod af æren ægget, skarpere end Jeres sværd, til kamp.
Brems Harry af England, der stryger gennem Frankrig med faner-
- besudlede med blod fra Harfleur. Overfald ham, I har styrke nok.
Bring ham fanget på en kærre hid til Rouen.
Det vil klæde den store!
Ærgerligt, at hans hær er så lille, hans folk så sygt og udhungret.
Ser han vor armé, falder hans hjerte ned i angstens pøl-
- og byder løsepenge i stedet for bedrifter.
Rigsmarskal, skynd på Montjoye.
- Dauphin, I bliver i Rouen. - Åh nej. Jeg beder Jeres majestæt.
Vær tålmodig; I bliver her hos os.
Op, rigsmarskal og alle prinser. Fortæl Os snart om Englands fald.
Kaptajn Fluellen, er hertugen af Exeter uskadt?
Han er ikke kommet det ringeste til-
- og forsvarer broen på det tapreste med fortræffelig taktik.
Kaptajn, jeg beder Jer... Mod Jer er hertugen af Exeter velvillig.
Ja, Gud ske lov. Jeg har også fortjent nogen gunst fra ham.
Bardolf, en krigsmand, stærk og frisk i hjertet-
- har af den grumme skæbne og lykkens falske hjul...
Med al respekt, fenrik Pistol. Fru Fortuna er en fortræffelig moral.
Uven til Bardolf er hun. Han stjal et krucifiks og skal nu hænges.
Gå nu og tal, hertugen vil lytte.
Bed for hans liv, kaptajn, jeg gengælder Jer.
- Jeg forstår delvist Jeres mening. - Nuvel, vær glad for det!
Det er ikke noget at være glad for.
Var han min egen broder-
- ville jeg bede hertugen om at henrette ham.
Disciplinen må opretholdes.
Så dø og bliv fordømt. Og føj for Jeres venskab!
- Fluellen, kommer I fra broen? - Ja, til Jeres majestæts tjeneste.
Hertugen af Exeter har på det tapreste forsvaret broen.
- Hvor mange folk har I mistet? - Hertugen ikke en eneste mand.
Udover en, der sikker bliver hængt for at have plyndret en kirke.
En vis Bardolf.
Hans ansigt er kun bylder, filipenser og flammer af ild.
Hans læber blæser ham i næsen, nogle gange blå, andre gange rød.
Men hans næse er henrettet, og hans ild er slukt.
Hæng ingen tyv, når I bliver konge.
Nej...
Det kommer du til.
Vi ønsker alle sådanne forbrydere henrettede på denne måde.
Og på Vor march gennem landet-
- må intet presses ud af byboerne, intet tages, som ikke betales for-
- ingen franskmænd forulempes med fornærmende tiltalelser-
- for når mildhed og grumhed spiller om et kongerige-
- vinder snarest den, der spiller mest ordentligt.
Min konge siger: "Vi ser ud til at være døde, men vi sover kun."
"Vi kunne have slået ham ved Harfleur. Nu vil vi have ordet."
"England vil angre sin dårskab og tænke på sine løsepenge-
- der beregnes på Vore tab, der får hans lidenhed til at bukke sig."
"Læg hertil Vor udfordring."
"Sig til ham, at han har forrådt sit folk, som allerede er dømt."
Så vidt min konge og herre, således min opgave.
- Hvad er Jeres navn? - Montjoye.
I gør Jeres tjeneste ganske godt.
Sig kongen, at jeg ej søger ham, men helst vil retirere til Calais.
Gå, sig Jeres herre, jeg er her: Mine løsepenge er min svage krop-
- min hær en svag og sygelig vagt. Sig ham dog, at vi kommer-
- om så Frankrig med endnu en nabo med samme styrke stod i Vor vej.
Nu, Montjoye, far vel. Vort svar kan sammenfattes således:
Vi søger ikke striden, som Vi er-
- ej heller, som vi er, trækker vi os tilbage.
Gå og sig Jeres konge det.
Det skal jeg gøre. Tak, Jeres majestæt.
- De angriber vel ikke nu? - Vi er i Guds, ikke i deres hænder.
Til broen, folkens. Det strider mod natten.
På den anden side af floden slår vi lejr, og i morgen-
- lader vi dem bryde op.
Nu må De se for Dem en tid, da sagte mumlen og uhyggeligt mørke-
- udfylder hele universets rum.
Fra lejr til lejr et stille brus igennem nattens sorte skød går.
Vagten på sin post kan næsten høre en anden vagt hviske tilbage.
Vagtild besvarer vagtild; igennem den blege flamme-
- ser den ene linie den andens brune ansigtstræk-
- skærende, trodsigt gnæggende, gennemborer den den træge nats øre.
Fra telt til telt går våbensmedene ridderne til hånde.
Uafbrudt hamres på stålet, beretter uhyggeligt om, hvad der skal ske.
Stolte på antal, sikre på sejr, spiller franskmændene terning-
- og forbander natten, den krøbling-
- der som en heks trækker sig så trægt fremad.
Jeg har den bedste rustning i verden. - Gid, det var dag.
- Øv også min hest retfærdighed. - Det er den bedste hest i Europa.
Bliver det aldrig morgen?
Min prins og hr. rigsmarskal, I taler om hest og rustning.
I er så vel forsynet med begge dele som nogen prins i verden.
Jeg vil kun bytte min hest for noget, der går på fire ben.
Når jeg rider på ham, svæver jeg i luften som en falk.
Han er idel luft og ild. De træge elementer ses ikke på ham-
- udover når han står stille, mens rytteren stiger op.
Så sandt, min prins, han er en enestående, fortræffelig hest.
Rustningen i Jeres telt... Er der sole eller stjerner på den?
- Stjerner, Montjoye. - Nogle af dem falder nok i morgen.
Og dog vil min himmel ikke lide nogen mangel.
Bliver det dog aldrig dag?!
I morgen vil jeg trave en mil over engelske næser.
Det vil jeg ikke sige. Vejen kan lade mig stå med en lang næse.
Jeg væbner mig.
Dauphin længes efter morgenen og efter at fortære englænderne.
Han vil gerne fortære dem, han dræber.
- Han har aldrig gjort nogen fortræd. - Og gør det ej heller i morgen.
Gid, det dog var dag.
Ak, den stakkels Harry af England. Han længes ikke efter daggryet.
Fattede englænderne det mindste, løb de deres vej.
Øen England opfostrer de tapreste skabninger.
Nu er det tid at væbne sig; kom, lad os sætte i gang.
Klokken er 2, men før 10 har vi fanget 100 briter hver.
De stakkels briter, dømt til døden-
- sidder som ofre tålmodigt ved vågen flamme-
- og grunder over dagens fare.
Deres dystre miner, indfaldne kinder og krigsslidte tøj-
- fremstiller dem for månens blik som blege spøgelser.
Ak! Men den, der ser, hvordan kongelederen for den lille skare-
- vandrer fra vagt til vagt, fra telt til telt-
- han råber: "Pris og ære på hans hoved!"
Thi han går frem, inspicerer hele sin hær-
- og siger smilende "god morgen" til enhver-
- og kalder dem "brødre, venner, landsmænd".
Med grænseløs gavmildhed som solen-
- stråler hans rige øje ned på alle og smelter frygtens is.
Høj som lav kan se, hvor uværdigt penslen tegner-
- et skyggebillede af Harry her i nat.
God morgen, sir Thomas Erpingham.
Blød pude var bedre for Jeres hvide hoved end den hårde franske tørv.
Nej, dette leje bekommer mig bedre; jeg ligger som en konge.
Lån mig Jeres kappe, sir Thomas.
Brødre, giv Vore hilsener til lejrens prinser.
Lad befale, at de straks samles i Vort telt.
- Skal jeg følge Jer, store konge? - Nej, gode ridder.
Vi vil rådslå med Vort bryst og vil dertil helst være alene.
Må Gud velsigne Jer, I ædle Harry.
Gud velsigne dig, ædle hjerte. Dine ord trøster mig.
- Hvem der? - En ven.
Giv mig besked! Er I officer eller en gemen og lav soldat?
- Jeg er frivillig officer. - Sig mig, går I med lanse?
- Det gør jeg. Og hvem er I? - En adelsmand så god som kejseren.
Så er I fornemmere end kongen.
Kongen er en prægtig knægt med et hjerte af guld.
En glad fyr, en rygtets slægtning, fine forældre og med kraftig næve.
Jeg kysser hans snavsede sko.
Af hjertet holder jeg af den noble hædersknægt.
- Hvad er Jeres navn? - Harry le Roi.
- Et cornwallsk navn? - Nej, jeg er waliser.
- Kender I Fluellen? - Ja.
Sig ham, at jeg nok skal få ham på Sankt Davids dag.
Så bær ikke dolken i din hue, for så kan han få Jer.
- Er I hans ven? - Ja, og hans stammefrænde.
- Føj for den! - Tak. Må Gud være med Jer.
- Mit navn er Pistol kaldet. - Passer godt til den selvsikkerhed.
Kaptajn Fluellen!
I Jesu Kristi navn, ikke så højt.
Ville I gøre jer den ulejlighed at eksaminere Pompejus' krig-
- ville I se, at der ikke er hvisken og tisken i Pompejus' lejr.
Åh, fjenden er højlydt af sig.
Er fjenden en idiot og en nar og en storskryder-
- ville vi da også være en idiot, en nar og en storskryder?
- Jeg sænker stemmen. - Det trygler jeg Jer også om.
Broder John Bates, er det ikke morgenen, der gryr der?
Det tror jeg, men vi har ikke grund til at længes efter dagens komme.
Derude ser vi begyndelsen på dagen-
- men jeg tror, at vi aldrig vil se slutningen af den.
- Hvem der? - En ven.
- Under hvilken kaptajn tjener I? - Under... sir Thomas Erpingham.
En god, gammel befalingsmand og en meget venlig herre.
- Hvad tror han om vor stilling? - Som folk på en sandbanke...
...der venter på at blive skyllet med ved næste flod.
- Har han sagt det til kongen? - Nej, og det bør han heller ikke.
Kongen er et menneske som jeg, violer dufter ligedan for ham.
Glem ceremonier og tributter, i sin nøgenhed er han et menneske.
Når han ser grund til frygt, smager den på samme vis som vor.
Udvortes må han vise blod, men så koldt det også er i nat-
- ville han gerne sidde i Themsen til halsen.
Gid, han sad der og jeg med ham-
- når bare vi var borte herfra.
Jeg tror ikke, han ønsker at være et andet sted, end hvor han er.
Så ville jeg ønske, at han var her mutters alene.
Jeg ville aldrig kunne dø så fornøjet som i kongens selskab.
Hans sag er jo retfærdig, og hans strid er ærefuld.
- Det er mere, end vi ved. - Mere end vi kan spørge om.
Vi ved, at vi er hans undersåtter.
Er hans sag forkert, bliver al vor skyld vasket af ved vor lydighed.
Er sagen ikke rigtig, har kongen et tungt regnskab at aflægge-
- når alle de ben og hoveder, der hugges af i et slag-
- forenes på den yderste dag og råber:
"Vi døde her og her." Nogle bander, nogle kalder på feltlægen-
- nogle jamrer over konen, nogle over ubetalt gæld-
- nogle over deres børn, der ikke længere bliver forsørget.
Jeg er bange for, at der er få, der dør saligt i et slag-
- for hvor kan de berede sig på det, når blod er deres eneste tanke?
Dør disse mænd nu ikke saligt, er det en sort historie for kongen.
Dør en søn, der er sendt ud af sin fader, på havet-
- så burde efter Jeres mening hans synd falde på faderen.
Men kongen svarer ikke for hver og en af sine soldater-
- og faderen ej heller for sin søn.
De ønsker ikke, at de dør, de ønsker, at de gør deres pligt.
Desuden er der ingen konge, hans sag skal være pletfri-
- der kan udkæmpe sin sag med fuldstændig pletfrie soldater.
Hver undersåts pligt tilhører kongen-
- men hver undersåts sjæl tilhører ham selv.
Det er sandt og vist, at hver mand, der dør i dårlighed-
- bærer sin egen ondskab. Kongen har intet ansvar.
Han skal ikke stå til ansvar for mig, men jeg skal kæmpe for ham.
Jeg har hørt kongen sige, at han ikke vil lade sig købe fri.
Fordi vi skal kæmpe med frisk blod.
Men når struberne er skåret over på os, kan han lade sig købe fri.
Lever jeg og ser det, vil jeg aldrig mere tro, hvad han siger.
Nå, så køb ham fri!
I tror aldrig mere, hvad han siger. Det kan man kalde dumhed.
Jeres irettesættelse var grov. Var tiden ret, blev jeg vred.
Lad os kæmpe, hvis I overlever!
Vær venner, I engelske narrer! Vi har kvaler nok med franskmændene.
Giv kongen skylden for alt. Liv og sjæl og gæld-
- hustruer, børn og alle vore synder lægger vi på kongen.
Alt skal han bære.
Du hårde embede, højheds tvillingebroder-
- et mål for sladder hos hver og en nar.
Hvor megen glæde må kongen ej savne, som nydes af et enkelt menneske?
Hvad har kongen, som ej denne har, foruden blot det statelige?
Hvad er du da, du statelige afgud?
Hvad byder man dig at drikke om ej smigrens gift?
Bliv syg, store storhed, og befal din statelighed at helbrede dig.
Når du beder tiggeren knæle, står hans helbred dig så til rådighed?
Nej, stolte drøm, så listigt legende med kongens ro.
Selv er jeg konge og kender dig og ved-
- at det ej er balsamen, ej sceptret, ej sværdet eller kongekronen-
- ej kappen med guld og perler, ej titlens kaos foran kongen-
- ej tronens pude eller pragtens flod-
- der slår mod denne verdens høje strand.
Nej, hele denne uhørte statelighed kan ej, om den lægges i kongeseng-
- sove så smukt som den fattige slave-
- der med sin mave fyldt men sindet tomt lægger sig-
- mæt af fortvivlelsens brød, aldrig ser uhyggelig nat-
- men som, fra solen står op, sveder i Febus' blik-
- og hele natten sover i Elysium-
- står op, når dagen gryr, hjælper Hyperion op på hesten-
- og følger året sådan i evigt kapløb med møje indtil graven.
Og var det statelige ikke til, så ville en sådan stakkel-
- som ruller sin dag frem med slæb, sin nat med søvn-
- tage højre hånd og fordel fra en konge.
Mylord, Jeres adel savner Jer og leder efter Jer i hele lejren.
Gode, gamle ridder, saml dem alle i Vort telt-
- hvor Vi skal være før Jer.
Du hæres Gud! Sæt stål i mine kæmper.
Tag fra dem al regnekunst, hvis fjendens antal skræmmer dem.
Ej i dag, o Herre!
Tænk ej på den forseelse, der banede min far vej til kronen.
På ny har jeg begravet Richards lig-
- og øset flere bitre tårer over det, end morderen tvang det gydte blod.
500 fattige bespiser jeg, som mod himlen rækker en indskrumpet hånd-
- i bøn for denne blodskyld. Jeg har bygget to kapeller-
- hvor præster synger højtideligt for Richards sjæl.
Mere vil jeg gøre, skønt alt, hvad jeg formår-
- intet er værd, når angeren alt for sent-
- beder om tilgivelse.
- Min konge! - Min broder Gloucesters stemme.
Ja, jeg kender Dit ærinde, og jeg skal følge Dig.
Dag, mine venner-
- og alt venter nu blot-
- på mig.
Hør, hvor vore heste vrinsker efter kamp.
Sid op, hug sporerne i siden-
- så blodet sprøjter varmt i briternes øjne.
Se blot den stakkels, udhungrede flok.
Jeres glans skal suge sjælen ud af dem, så de bliver som tomme skaller.
For vore hænder er der ej nok at gøre.
Hvorfor trække tiden ud, franske herrer?
De ømskindede kadavrer der fra øen misklæder den klare morgenfelt.
Med læste bønner venter de på døden.
Gør vi en lille smule, så er alting gjort.
Lad blot trompeten lyde og giv signal til at sidde op!
Vor anmarch vil skræmme selve jorden i en sådan grad-
- at England segner og giver op.
- Hvor er kongen? - Han ville inspicere deres hær.
De har tilsammen 60.000 mand.
Det er fem mod en, og derudover er alle friske.
- En uhyggelig overmagt. - Ak, var her nu...
...blot 10.000 af de mænd i England, der ikke arbejder i dag.
Hvem ønsker således? Min frænde Westmoreland?
Nej, bedste frænde.
Har døden udvalgt os, er vi nok til at tabe.
Bliver vi livet forundt, jo færre mænd, des større ære.
Nej, ønsk ej en eneste mand mere. Lad hellere udråbe omkring hæren-
- at den, der ej vil fægte nu, må gå sin vej.
Han får pas og kroner i sin pung.
Vi har ej lyst til at dø med den, der frygter for at dø med Os.
I dag er det Sankt Crispiani dag.
Den, der slipper med livet i behold-
- vil stå på tå, når dagen nævnes og rette sig op ved navnet Crispian.
Den, der lever til aften-
- vil hvert år fejre aftenen før og sige: "I morgen er det Crispian."
Ruller ærmet op og viser arrene og siger: "Dem fik jeg på Crispian."
En gammel mand glemmer, alt vil han glemme, men dog vil han huske-
- den dags heltegerninger. Og så vil vore navne-
- kong Harry, Exeter, Warwick og Talbot, Salisbury og Gloucester-
- ved fyldte bægre leve friskt i mindet.
For sønnen vil den gamle berette, og Crispiani dag ej går forbi-
- fra denne dag til verdens ende uden, at man vil huske Os!
Vi få.
Vi lykkelige få, vi brødre alle sammen-
- thi den, der i dag udgyder sit blod med mig, vil blive min broder.
Hvor ringe han end var, vil denne dag give ham adel.
Herrerne i England, nu i seng, vil forbande, at de ej var her-
- og holde munden tavs, når nogen taler-
- der stred med os på Sankt Crispiani dag!
Jeres majestæt, gør nu i hast Jer færdig.
Franskmændene har stillet sig op og angriber hvert øjeblik!
Alt er rede, blot Vort mod er rede.
- Må den forgå, der vender om. - Ønskes nu ej hjælp fra England?
Gud give, konge, at vi foruden hjælp, måtte kæmpe denne strid!
Enhver til sit. Gud være med Jer alle!
Jeg spørger endnu engang, om I vil forhandle om Jeres løsepenge-
- for Jeres visse nederlag er en kendsgerning.
- Hvem har nu sendt Jer? - Frankrigs rigsmarskal.
Vi beder Jer, bær Vort tidligere svar tilbage.
Byd dem først at udslette Os og siden sælge Vore knogler.
Du gode Gud! Hvorfor skal Vi, Vi stakler, hånes?
Lad Os tale stolt. Sig til ham: "Vi er blot krigere for søgnedage-
- Vort glitter og guld er indsmurt af våde marcher på trættende jord-
- men, og det ved Gud, rent er hvert hjerte."
Spar, herold, nu din møje; kræv ej løsepenge mere.
De skal ej nogen anden få end disse mine lemmer!
Får de dem, som jeg agter af efterlade dem-
- så vil de ikke være stort værd.
- Sig det til rigsmarskallen. - Det skal jeg, kong Harry.
Nu, lev vel. I hører aldrig mere en herolds røst.
Underdanigst på mine knæ beder jeg om at føre tropperne i kamp.
Ja, tapre York.
Til angreb nu.
Styr striden, Gud, alt efter Dit behag.
Scenen flytter til slagmarken, hvor vi i en absurd strid-
- med rustne og brudne klinger vil vanhellige navnet Agincourt.
Alle hærens ledere er faldet.
Evig skam.
Skam, evig skam, ene og alene skam.
Kom, dø i rustning: Tilbage endnu engang.
Vi er stadig nok i felten, hvis vi bare kunne holde en smule orden!
Til helvede med al orden! Gør mig vejen trang!
Bliver livet ej kort, bliver skammen alt for lang.
Det gjorde vi som mænd, tapre landsmænd-
- men endnu er alt ej gjort; de holder stand.
At dræbe knægte og udstyr!
Det er udtrykkeligt imod alle krigslove.
Det er en så forbandet svinestreg, verden nogensinde kan få at høre.
Jeg spørger til Jeres samvittighed, er det ikke sådan?
Så sandt og vist, at de ikke har efterladt en eneste knægt i live.
Først nu er jeg rasende, siden jeg kom til Frankrig!
Den franske herold er her.
Kommer I endnu en gang for at tale om løsepenge?!
Nej, store konge, jeg kommer for at trygle om nåde og gunst-
- så vi kan tælle vore lig og begrave dem-
- samt skille adelen fra den almene mand-
- thi mange af vore prinser ligger overøset af lejesoldaters blod.
Lad os gå på felten i fred og ordne de døde kroppe.
Oprigtigt talt ved Vi ikke, om Vi har sejret eller ej.
Jer tilhører sejren.
Priset være Gud og ej Vor styrke for det.
Hvad hedder borgen der ikke langt herfra?
Den hedder Agincourt.
Så kald dette: Slaget ved Agincourt-
- som blev udkæmpet på Sankt Crispini Crispiani dag.
Jeres farfar, ærerig i mindet, om Jeres majestæt tillader-
- og Jeres grandonkel Edward, Den Sorte Prins af Wales-
- som jeg har læst i bøgerne, udkæmpede en stor strid i Frankrig.
- Det gjorde de, Fluellen. - Jeres majestæt har helt ret.
Hvis Jeres majestæt husker det-
- så kæmpede waliserne godt i en have, hvor der voksede porrer-
- og de bar porrer på deres monmouth-huer.
Den dag i dag er det et ærefuldt felttegn.
Jeres majestæt formår vist ikke at bære porrer på Sankt Davids dag.
Jeg bærer dem som mindets ærestegn.
I ved, jeg er fra Wales, min gode landsmand.
Alt vand i Wye kan ikke skylle det walisiske blod ud af Jeres krop.
Gud velsigne det og bevare det, så længe det behager Hans nåde.
Tak, min gode landsmand.
Jeg er Jeres majestæts landsmand og vil bekende det for verden.
Jeg behøver ikke skamme mig over Jeres majestæt-
- så længe Jeres majestæt er en ærlig mand.
Gud lade mig forblive det.
Vil lykken nu gå mig imod?
Min Nell, det har jeg hørt, er død.
Jeg ældes; bort fra mine trætte lemmer prygler man æren.
Jeg vil begynde at slappe af og slå mig på fund i andres lommer.
Jeg stjal mig til England for at stjæle der.
Nå, herold, er de døde talt op?
Her er en liste over faldne franskmænd.
Af listen ser jeg-
- at 10.000 franskmænd er faldet.
Af disse er 126 prinser og junkere.
Læg dertil knægte, riddere og adelsfolk-
- 8.400.
Af disse blev 500 først i går slagne til riddere.
Det var et kongeligt selskab i sin død.
Hvor er listen over faldne briter?
Edward, hertugen af York, jarlen af Suffolk-
- sir Richard Ketly-
- Davy Gam, esquire.
Ingen andre af navn. Af soldater-
- kun 25.
Vidunderligt.
Kom, lad os gå i procession til byen.
Dø skal enhver, der skryder nu-
- og tager fra Gud den ære, der er Hans alene.
Er det tilladt at berette, hvor mange der er faldet?
Ja, kaptajn, blot Vi ydmygt bekender-
- at Herren kæmpede-
- for Os.
Ja, på min samvittighed... Han gjorde os stor gavn.
Nu til taksigelse og gudstjeneste!
Vi synger "Non Nobis" og "Te Deum"; de døde skal begraves kristent.
Så til Calais og derefter videre til England.
Aldrig fra Frankrig er gået lykkeligere mænd.
Fred over denne kreds. Broder Frankrig, sundhed og fryd.
Alt godt, som ønskes kan, for min smukke slægtning Katarina.
Og som en gren af dette rige, af hvilket dette møde blev berammet-
- hilser Vi Jer, hertugen af Burgund-
- franske prinser. Vi ønsker sundhed til Jer alle.
Højt glæder det Os at beskue Jeres ansigt-
- Vor værdige broder England, vær velkommen!
Og I ligeså, alle I Englands prinser.
Min tro og huldhed, i lige mål til Jer begge-
- store konger af Frankrig og England.
Da min tjeneste hidtil er lykkedes-
- at kongeøje mod kongeøje I har set hinanden-
- så må det mig forundes at spørge ved dette kongemøde-
- hvorfor ej den sønderhuggede fred her i verdens frodigste have-
- vort Frankrig må løfte sit skønne åsyn.
Ak, for længe siden blev hun fordrevet fra Frankrig!
Vort landbrug ligger blot i bunker, rådnet væk af landets egen fedme.
Og ligesom vinbjerge, marker og hække til vildhed vokser ud-
- har vi og vore hjem og vore børn af mangel på tid ej lært fornuften-
- der skulle pryde landet. Vi vokser som vilde, som soldater-
- der kun tænker på blod, til bandeord og sjusket påklædning-
- og til alt dette, der virker unaturligt.
Hvorfor må den milde fred ej drive bort disse forvænte vaner-
- velsignende os med sine tidligere kvaliteter?
Hvis, hertugen af Burgund, I ønsker fred-
- hvis mangel giver vækst til at det onde-
- så må I købe den ved at bevilge, hvad vi retmæssigt har fordret.
Vi har kun ganske flygtigt set på artiklerne.
Vil I udse nogle af Jeres råd, så Vi endnu en gang kan gennemgå dem-
- så skal Vi her og nu give besked om godkendelse eller afslag.
Gerne, Vor broder.
Men lad Vor slægtning Katarina blive her hos Os.
Hun er Vort første krav og står forrest i rang i fredsvedtægterne.
Det må hun gerne.
Du smukke Katarina, allersmukkeste. Ak, lær en kriger de ord-
- der kan gå ind i en kvindes øre og fremme kærlighedens sag.
Jeres majestæt vil le ad mig. Jeg kan ikke tale Jeres England.
Skønne Katarina! Vil I elske Os med Jeres franske hjerte-
- så skal det være Os en fryd at høre det på Jeres brudne engelsk.
Holder du af mig, Kate?
Jeg ikke forstå, hvad det er... "holde af"?
Englene holder af dig, Kate. Du er som en engel.
- Siger han, jeg er som en engel? - Ja, det siger han.
Mænds sprog er fuldt af svig.
Hvad siger hun? At mænds tunger er fulde af svig?
At mænds tunger er fulde af svig. Det er prinsessen.
Mit frieri er dog forståeligt.
Jeg forstår mig ikke på finurlig tale men siger: Jeg elsker dig.
Siger du: "Gør du virkelig?", går jeg fra koncepterne.
Svar mig nu! Et håndslag, og sagen er klar.
Mig forstå godt.
Vil du have mig til at skrive vers, så er det sket med mig.
Kunne jeg vinde en dame ved at lave frøhop-
- så ville jeg straks hoppe i brudesengen.
Men jeg kan ikke se fåreagtig ud og forstår mig ikke på at bedyre.
Kan du elske en fyr med dette humør-
- så lad dit øje hvile på ham.
Jeg taler med dig som en soldat; kan du elske mig, så tag mig.
Sagde jeg, at jeg dør, er det sandt, men ikke af kærlighed til dig.
Og dog elsker jeg dig virkelig.
Vil du have en sådan, så tag mig.
Tag mig, tag en soldat.
Tag en soldat, tag en konge.
Hvad siger du nu om min kærlighed? Tal, min skønne ven.
Og tal også skønt, beder jeg dig.
Vil det være muligt at kunne elske Frankrigs fjende?
Nej, Kate, du ville ikke kunne elske Frankrigs fjende-
- men elsker du mig, så elsker du Frankrigs ven.
Jeg elsker Frankrig så højt, at jeg ikke slipper en eneste by.
Når Frankrig er mit, og jeg er din, så er Frankrig dit, og du er min.
- Jeg ikke ved, hvad det vil sige. - Ikke?
Så skal jeg sige det på fransk-
- der sikkert hænger ved min tunge som en nygift hustru ved sin mage.
Quand jai la possession de France-
- et quand vous avez la possession de moi...
Donc, votre est France, et vous êtes mienne.
Det er nemmere at erobre kongeriget end at tale så meget fransk.
Aldrig mere skal jeg tale fransk om ikke for at få dig til at le.
Ved din ære, du taler bedre fransk, end jeg taler engelsk.
Nej, sig ikke sådan, Kate. Men forstår du så meget engelsk?
Kan du elske mig?
- Det kan jeg ikke sige. - Kan nogen anden sige det?
Jeg sværger: Jeg elsker dig. Jeg tør ikke sværge, at du elsker mig-
- og dog begynder mit blod at smigre mig med, at du gør det-
- trods mit stakkels ansigt. Giv fanden i min faders ærgerrighed!
Han tænkte kun på borgerkrig, derfor fik jeg en jernfysionomi.
Jeg skræmmer kvinder, når jeg kommer for at fri.
Men jeg bliver bedre med årene.
Min trøst er, at alderen ikke kan gøre mit ansigt skade.
Tager du mig, så tager du mig i min værste tilstand-
- og jo længere du trækker ud, desto bedre bliver jeg.
Sig mig, skønneste Katarina, vil du have mig?
Nå, giv mig dit svar i brudt musik, for din stemme er musik-
- og dit engelsk brudt.
Derfor, du verdens dronning, vil du have mig?
Det er som at skulle behage min far.
Ak, det vil behage ham vel. Det vil behage ham, Kate.
Det ville også gøre mig glad.
På det kysser jeg din hånd og kalder dig min dronning.
Lad mig være, min herre.
Jeg vil ikke, at I sænker Jer til at kysse Jeres tjenerindes hånd.
Jeg beder Jer, mægtige herre.
- Så kysser jeg dine læber, Kate. - Det passer sig ikke i Frankrig.
- Frøken oversætter, hvad siger hun? - At det ikke passer sig...
- Jeg kan ikke på engelsk "baiser". - At kysse hinanden?
Jeres majestæt forstår bedre end jeg.
Det passer sig ikke at kysse hin- anden før ægteskabet, vil hun sige?
Åh, Kate, gode vaner bøjer sig for mægtige konger.
Du og jeg lader os ikke fængsle af den svage lænke.
Vi afgør selv, hvad der passer sig.
Se så, vær nu stille og skikkelig.
Du har trolddom i dine læber.
Der er mere veltalenhed i dem end i alle tungerne i det franske råd.
Her kommer din far!
Gud bevare Jeres majestæt.
Min kongelige slægtning, lærer I vor prinsesse engelsk?
Vi ville gerne lære hende, hvor højt Vi elsker hende.
Og det er godt engelsk.
Vi er gået med på alle rimelige krav.
Giver I mig Jeres datter til ægte?
Tag hende, Vor søn.
Opvæk af hendes blod børnebørn til Os-
- så Frankrig og England, begge fjender-
- hvis kyster blegnede i misundelse over hverandres lykke-
- ophører med deres had-
- og må Vor skønne fred plante et godt naboskab-
- og kristen enhed ind i deres skønne bryster-
- og i krige aldrig lægge blodig hånd-
- imellem englænderes og franskmænds land.
Amen!
Velkommen, Kate. - Og I er alle vidner på-
- at Vi her kysser hende som Vor dronning.
Du himlens Gud, der stiftede ægteskabet-
- forbind vore hjerter, vore riger i ét.
Som mand og hustru, to men dog ét-
- således må Vore riger føjes sammen-
- så at aldrig onde tunger eller misundeligt had-
- der ofte ødelægger en hellig ægteseng-
- trænger mellem disse rigers pagt og skiller, hvad der nu er ét.
Englændere og franskmænd må nu blive brødre.
Gud, sig Du: Amen.
Her er det skjalden, der med mat pen-
- har budt Dem indenfor og omdigtet tidligere tiders skrifter.
Trangt i hans digt bor mangen en helt-
- og lemlæstet har de udført vældige bedrifter.
Kort men klart brændte han, Englands lyse sol.
Hans lykke smedede sværdet i paradiset blandt jordens lande-
- og til sin søn gav han en kongestol.
Henry VI, i vuggen kronet til konge af Frankrig og England.
Når mange råder, har man dog skade oplevet.
Fransk jord gik tabt, og England blev tvunget til at udgyde blod.
Det har scenen ofte vist-
- og for deres skyld må nu vort stykke vinde Deres behag.
Danske tekster: FilmNet International